POZDNÍ KVARTET
"Současnost a minulost
jsou pravděpodobně obě přítomny v budoucnosti.
A budoucnost je obsažena v minulosti.
Pokud všechny časy jsou věčně přítomné,
veškerý čas je nesměnitený.
Nebo řekněme, že konec předchází začátek.
Konec a začátek tu vždycky byly.
Před začátkem i po konci.
A všechno je navždy současnost. "
Tak to je T.S. Eliot, jeho pohled na Beethovenovy "Pozdní kvartety".
Dnes se zamyslíme nad tím, co tím Eliot mohl myslet.
Začneme Beethovenovým Opusem 131, o kterém se říká, že byl jeho nejoblíbenějším.
Zakomponoval zde sedm vět, a to v době, kdy standardem byly čtyři.
A všechny jsou propojeny. Mezi větami nesmíte přestat hrát.
Žádné pauzy a ladění nástrojů.
Beethoven trval na tom, že se musí hrát attacca, tedy bez zastavení.
Chtěl snad vyjádřit něco jako soudržnost, nějakou jednotu mezi...
Omlouvám se.
...náhodnými událostmi života?
Nebo snad jako hluchý, osamělý stařec, tušící svůj konec,
cítil, že už mu nezbývá moc času, aby odpočíval či popadal dech.
Pro nás to tedy znamená hrát po celou tu dlouhou dobu bez zastavení,
naše nástroje se musí za nějakou dobu přece rozladit,
každý z nich zcela odlišným způsobem.
To je zmatek.
Co bychom tedy měli udělat? Přestat hrát?
Nebo bojovat, přizpůsobit se postupně jeden druhému až do konce,
a to i když už neladíme?
Já nevím.
Pojďme to zjistit.
To bylo rychlé.
Dobře, vydržte moment.
Hong Kong druhého a čtvrtého,
Šanghaj třináctého.
Nechte mě to raději nejdřív ověřit u všech.
Toast, jestli mohu.
Chyběli jste mi v té předsezónní pauze.
Minulý rok byl náročný, jak všichni víte.
Miriam by tady byla dnes s námi a oslavovala...
Petere, ona je pořád tady.
Za tři týdny to bude rok.
Ale hudba, tento kvartet, my všichni spolu - to mi pomáhá to zvládat.
Chci vám poděkovat a pozvednout číši na naši... Je to opravdu už naše 25. sezóna?
- Na Fugu. - Na Fugu.
Na Fugu.
Alexandra mi říkala, že je blázen do tvých hodin.
Opravdu? Kdy jsi s ní mluvil?
Dnes odpoledne.
Je velmi dobrá. Vyspělá, rychlá.
- Mělo by tě to těšit. - Takové je moje děvče.
Už pro nás asi stěží bude někdy hrát.
Doufejme, že bude. Když je teď zpátky z Curtis.
Ale hrát první housle...
...na to potřebuje pořádné a pozorné vedení.
Vlastně jsem se chtěl zeptat, Danieli, jestli by sis ji neposlechl.
Říct jí svůj názor, povzbudit ji.
Můžu si ji poslechnout. Jestli chceš.
Určitě. To by bylo skvělé.
- Můžeme? - Jasně.
Připraveni?
Víte, možná toto je právě ta sezóna, kdy zahrajeme Beethovena... zpaměti.
- Vždycky se mi ten nápad líbil. - Pořád si myslím, že je v tom trik.
Hrát celý cyklus bez těch nekonečných značek
by bylo úžasné a ten risk by za to stál.
Risk?
Jo, risk.
Budeme teď něco jako kasino, Roberte?
Tyto značky vyjadřují velké množství myšlenek.
Asi souhlasím s Danielem.
Tuším, že je to remíza pro konzervativce.
Naše vibrato neladí.
To jsem já, určitě jsem ještě na dovolené.
- Od začátku, ještě jednou, prosím. - Dobrá.
- Vezměme to od Juliette. - Jasně.
- Omlouvám se. Jsem nějak mimo. - Je to cello.
Promiňte, lidi. Nejsem ve své kůži. Asi moje ruce potřebují den či dva po té pauze.
- To je v pořádku. - Jasně.
Přesuneme to?
- Přesuneme. - Takže příští úterý.
Jsi v pořádku, Petere?
Jistě. Jen je to... divné.
Natáhněte takto ruce.
Dobře a teď zavřete pravou pěst a otevřete ji.
Levou pěst a otevřete.
A teď zrychlete.
Otevřít, zavřít. Otevřít, zavřít.
V pořádku.
Dobře, teď se postavte.
Jděte na konec místnosti
až ke dveřím a pak zase zpátky, zcela přirozeně směrem ke mně.
Dobře.
Takže. Domnívám se, že bychom měli vzít krevní vzorky
a objednat vás na magnetickou rezonanci.
Co se tak sejít za týden, kdy už by mohly být všechny výsledky?
Magnetická rezonance? Je tu něco, co bych měl vědět?
Myslím, že nejdříve uděláme ty testy.
Můžete mi říct váš názor, i když nemáte jistotu.
Je to v pořádku. Známe se přece takovou dobu.
Takže?
No, vzhledem k testům, které jsme právě provedli
a obtížím, které jste mi popsal...
Jsem toho názoru, že se jedná o počáteční
příznaky Parkinsonovy choroby.
No, víte...
To můžete říct jen na základě toho, co jsme tu dnes dělali?
- Ano. Obávám se, že mohu. - Parkinson?
Ale stejně bychom měli provést krevní testy a udělat vyšetření MRI,
abychom vyloučili další nepříznivé možnosti.
Teda.
Cítíš tu vůni...
Probuď se.
Bude to stát za to.
Co když budu mít fakt špatný francouzský přízvuk?
Oui oui?
- Prosím. Nejsem... - Milenka?
Roberte. Roberte, prosím. Opravdu jsem... Ne...
Fakt na to teď nemám náladu.
Dobře. Je to adagio, jasné?
Pomaleji, prosím.
Smyčec jde do strun a zase ven.
Musíš cítit ten odpor a pak zas to uvolnění.
O to se právě snažím.
- Bez snažení. - Co tím myslíš?
Tato fuga je ohromný... Je to nával emocí
a já je neslyším.
Tmavé zabarvení, stále. Zkus to znovu.
Vibrato. Od první noty.
Jo.
Je to modlitba, Alexandro.
Nechal bys mě zahrát aspoň takt?
Myslím, že na to ještě nejsi připravena.
Na hodině se mé vystoupení všem velmi líbilo.
To je skvělé.
Peterovi taky.
Proč začíná právě s pomalou fugou? Beethoven, to je ten důvod.
To nevím.
Pokud trváš na tak nevyspělém provedení Opusu131,
aspoň si nejdříve přečti jeho biografii, jo?
Zkus se mu dostat do hlavy.
Věděla jsi, že ho otec budil uprostřed noci,
aby hrál jeho opilým kumpánům?
Představ si, co to s člověkem udělá. Dovolíš?
Pilar.
Ahoj, Roberte.
- Dlouho jsme se neviděli. - To jo.
Co jsi celou tu dobu dělala?
Připravovala se na moji novou šou, pamatuješ? Začínáme ve čtvrtek.
Tentokrát musíš přijít. Dám tě na seznam hostů.
Dobrá.
Moc se mi líbil ten Bartókův kvartet, co jsi mi doporučil.
Ten jeho smyčcový kvartet č. 5? Úplná bomba!
Zastav, zastav na chvilku.
- Tobě se to líbilo? - Jo.
Mohla bych na kousek udělat choreografii.
Dalším krokem je... cyklus Dmitrije Šostakoviče.
- Cítíš se na to? - Jasně.
Je to tu celé.
Poslechni si to při běhání.
Co hraješ tady? Na této pásce?
Druhé housle. Vždycky, to moje role.
Vždy?
No. Beze mne by byli osamělé, frustrované trio.
Vážně, druhé a první housle zde nenesou známky hierarchie,
mají jen rozdílné role.
V čem jiné?
No, někdy hraju melodii, jindy basovou linku.
Připojím se k prvním houslím, které mají hrát sólovou část,
s violou a čelem,
a ti jen tak zlehka... plují přímo pod povrchem.
Jednoduše řečeno, všechno to vlastně spojuji dohromady. To je moje práce.
Zní to možná důležitě, ale stejně...
Cožpak netoužíš po sólovém partu aspoň pro jednou?
Jo. Samozřejmě.
No? Proč tedy pro to něco neuděláš?
No?
Chtěl jsem s tím něco udělat, ale potom, minulý rok, no...
Nebyl na to ten správný čas, takže...
Ten pocit znám.
Moje matka říká: "Nikdy není ten správný čas,
a právě proto je vlastně pořád."
- Tvoje matka. - Bůh jí žehnej.
Jdeme.
Mluvil jsem s doktorkou Nadir. Ty problémy, které mám...
... je to Parkinson. Říkala, že snad rané stádium.
Parkinson?
Ano, můj mozek se snaží od něčeho utéct.
Nedostatek dopaminu. Ten reguluje hybnost.
Je to bolestivé?
Vůbec ne. A ještě lepší na tom je, že je na to lék.
Doplňuje ten dopamin.
Neumí to vyléčit, ale celý proces to zpomalí.
To je povzbudivá zpráva.
Ovšem v kartách už mi není přáno nějak moc dlouhého hraní.
Co když ty léky budou zabírat?
Musím to vidět reálně.
Poprat se s tím. Pojmenovat to.
Doktorka říká, že mám tak sezónu nebo možná dvě.
Ale já jsem se rozhodl,
že pro kvartet bude nejlepší naplánovat vše dopředu,
rozmyslet si, co bude dál.
Domnívám se, že Nina Lee by mohla nastoupit na moje místo.
Je vynikající čelistka, všichni ji máme rádi.
Je ta pravá. Souhlasíte s tím všichni? Danieli?
Nina... Hraje pořád s Gideonem, ne?
Já s tím nejsem v pohodě. Neměli bychom to řešit právě teď.
- Není na to vhodná doba. - Taky si myslím.
Ještě jedna věc - pokud lék bude zabírat
a budu schopen hrát dostatečně dobře,
rád bych, aby první koncert této sezóny byl na rozloučenou.
To je...
Víte, jestli opravdu skončíme řečmi o novém violončelistovi,
teda pokud se tak rozhodneme...
Myslím, že to cítím jako nový začátek.
Budeme mít úplně jiný zvuk.
Jestli to tak dopadne,
nechci už pořád hrát jenom druhé housle.
Dobře. A co tím přesně myslíš? Můžu se zeptat?
Že ty a já si budeme ty dvě židle střídat.
Nemusíme se vlastně nutně střídat
po jednotlivých skladbách. Můžeme se vždy rozhodnout,
kdo bude hrát první a kdo druhé housle.
Proboha! Nemohu uvěřit, že se to skutečně děje.
To nebyl dobrý nápad, Roberte.
Hodně špatný nápad.
- To teda nebyl. - Ale byl.
Víš ty co? To načasování... ? To už nemohlo být horší.
Peter říká, že už jsi připravena na nové housle.
To ti řekl?
Začni se po nějakých dívat.
Máma a já ti je vyzkoušíme.
No, fakt, Peter je prostě úžasný.
Víš, že zrušil zítřejší hodinu?
Nevíš, jak na tom je?
Na to všechno si vede překvapivě dobře.
Ale bojím se o tvoji matku.
Proboha. Jako by to byla ona, kdo má Parkinsona.
Nebuď na ni tak tvrdá.
Je naštvaná. Proč ji nenecháš na pokoji?
Klidně.
A jak se vyrovnává se situací " pan Perfekcionista"?
Pomáhá Peterovi hledat nového čelistu.
Jejda, on snad nemá srdce.
Má a hodně velké. Jenže si ho nechává pro housle.
No, asi bych v těch hodinách s ním už neměla pokračovat.
Proč ne?
Protože mě vždy po deseti minutách pošle domů,
abych si četla Beethovenovu biografii,
abych pochopila jeho utrpení, než si vůbec troufnu na Opus 131.
No... Možná ví, co dělá.
Řekl ti někdy Peter o Schubertově posledním hudebním přání?
Jo jak... Chtěl slyšet pouze Beethovenův Opus 131,
a oni ho pro něj zahráli asi pět dní před tím, než zemřel.
Správně. To přesně dělám.
Před tím, než začneme hrát, představím si náš kvartet,
jak stojíme okolo Schubertovy smrtelné postele,
abychom pro něj zahráli. A bude to poslední, co na tomto světě uslyší.
Úžasný most Bow Bridge.
Myslím, že jsem tu nebyl od chvíle, kdy jsem poprvé přijel do této země.
Všechny ty roky na Juilliardu.
Juilliard.
Vzpomínáš si, proč jsme si vybrali toto místo ke schůzkám?
- Ani ne. - Kvůli Darwinovi.
Darwin.
Byl jsi tak nadšený Darwinem. Všechno se řídilo přirozeným výběrem.
No, jo.
V tomto ohledu se moc věcí nezměnilo.
- Vážně? - Jo.
Starý muž je nemocný, tak musí z kola ven, ne?
A jak pokračuje léčba?
Zatím to žádný významný efekt nemělo, ale je to ještě brzy.
Doufejme. Už kvůli termínu koncertu.
Když bude zdráv natolik, aby zvládl ten koncert,
pak by měl být schopen s námi dokončit i zbytek sezóny, Danieli.
Proč nerespektovat jeho vlastní přání, Jules?
Protože nevěřím, že si to opravdu přeje.
Hodně ho to zaskočilo.
Jen si představ, jak to pro něj musí být devastující.
Nejdřív Miriam a teď toto.
Musíme mu dát čas, aby se tomu přizpůsobil.
Co uděláme s Robertem?
Co s Robertem?
To střídání židlí?
Měl bys s ním o tom promluvit.
Pochybuju, že by to pomohlo.
Úplně nám to změní zvuk, Jules, to přece chápeš.
Ale to se stane, i když Petera nahradíme jiným čelistou.
Ne, když to bude Nina. Ne.
Minulý rok Petera velmi dobře nahradila. Sedlo jí to s námi.
Promluvila bys s ním, prosím?
Já stejně uvažuji o tom, že skončím, když to udělá Peter.
V pořádku.
Promluvím s Peterem, ty zase s Robertem.
Víš, nikdy jsem nepředpokládal, že to někdy řeknu,
ale prostě to tak naráz cítím - - užívám si to být v našich letech.
Miluji na tom to, že nemusím nikomu nic dokazovat.
Je to skvělé, jen tak vystoupit na pódium, sednout si a hrát.
Víš, v Mnichově, po našem koncertu,
diváci aplaudovali a Nina mi zašeptala: "Byla to skvělá zábava!"
Umíš si Ninu představit? "Byla to skvělá zábava!"
Byl jsi jí velmi dobrým učitelem a já jsem ti za to opravdu moc vděčný.
Gideone, musím tě požádat o obrovskou laskavost.
No, pro tebe cokoli.
Rozhodl jsem se skončit s vystupováním
a jako mého nástupce v našem kvartetu Fuga jsem vybral Ninu.
- Ninu? Z mého tria? - Tvoji Ninu.
Ona jediná to může zvládnout.
Zná náš repertoár,
členům kvarteta se líbí, a to jak osobnostně, tak umělecky.
Potřebujeme ji.
Samozřejmě, pokud bude souhlasit.
Petere, to by byla strašná chyba.
Neodcházej ještě do důchodu!
Můžu ti slíbit, že chytneš druhý dech
a to pak může být ta nejkrásnější část tvého života.
Není to ani možné, že po mě můžeš vážně žádat, abych se vzdal Niny.
Stala se nedílnou součástí tria, nemohu ji teď nahradit.
Gideone, nechci to srovnávat, ale pro klavírní trio je to mnohem snazší.
Vím o čelistech, kteří by mohli nastoupit na její místo. Pomohu ti je najít.
Domnívám se, že Fuga bez Niny asi nevydrží.
Je to až tak vážné.
Rozumím tomu, co říkáš, ale nemohu to udělat.
Nedokážu se jí vzdát.
Začnu tím, že si řekneme něco o obecných problémech
Parkinsonovy choroby.
Jedním z nich je, že všechno se zmenšuje.
Rozsah pohybů našeho těla je menší, náš krok je kratší,
hlas se jakoby zmenšuje, dokonce i naše písmo.
Všechno se smršťuje a uzavírá dovnitř.
Takže se musíme toho omezení zbavit.
Potřebujeme velké rozpětí pohybu, abychom měli nemoc pod kontrolou.
Jinak nás nemoc začne ovládat.
A toho dosáhneme používáním uvědomělých pohybů.
Takže začněme tím, že protáhnete paže do stran
a zvedneme je nahoru a potom je dáme dolů.
Jdeme nahoru a dolů.
A teď půjdeme dopředu a do stran.
Nahoru a dolů. Výborně.
Dopředu a protáhnout do stran.
Nahoru a dolů.
Pěkné.
Otec mi dal tip.
Vypadá to, že se osvědčil.
To teda jo. Měl by sis ho od něj vzít pro sebe.
Jo? A to jako co?
Mohl by tě naučit, jak být trochu míň...
...podlézavý.
To je ale sranda.
No... upřímně, nemyslím si, že bys ještě mou pomoc potřebovala.
A neboj se. Zavolám Peterovi a něco mu řeknu.
No tak, Danieli, Dělala jsem si legraci. Nemyslela jsem to tak.
Samozřejmě, že myslela. Zkoušela jsi, kam až můžeš zajít. To je v pohodě.
Kam až zajít? Můžeš mi to osvětlit?
Je to vlastně spíš o zoufalé potřebě pozornosti.
Navrhoval bych ti zaměřit se na hudbu.
Zaměřit se na hudbu?
To je všechno?
Jo. Asi jsi právě zjistila, jaká je to dřina
stát se slušnou houslistkou, natož tak dobrou.
A nemáš jistotu, jestli to za tu námahu vůbec stojí.
Jestli jsi dost talentovaná, jestli zvládneš všechen ten tlak.
Jen ty a housle v malém studiu,
zlepšuješ se jen opravdu minimálně, a to každý den... tvého života.
Kvůli tomu jsi založila kvartet.
Myslela jsi, že to ulehčí tvým problémům.
Nakonec zjistíš, že je to fakt dřina, zasekneš se s třemi dalšími lidmi,
naprosto závislá na jejich způsobu hry, na jejich vkusu.
A oni neustále přezkoumávají tvůj talent a slyší každou chybu.
A to opravdu hodně zraňuje tvé malé ego.
Není to tak?
Jsi výjimečná, Alex.
Jo, jasně.
Nepromarni to.
Uvidíme se příští týden.
Byl jsem neoblomný a stále ho přesvědčoval, aby založil kvartet,
ale on toužil, jako všichni ostatní, stát se sólistou.
Jak málo toho vědí, nebo dokonce tuší.
Potom, poslední den semestru
Daniel za mnou přišel a říká:
"Profesore, rozhodl jsem se založit kvartet
a chci, abyste se stal jeho čelistou."
Pomyslel jsem si: "Není to blázen? Jsem o třicet let starší."
Od rozpadu " the Hudson", kde jsem hrál s Julliettinou matkou,
jsem dal jasně najevo, že už nemíním dále vystupovat.
Daniel na tom stále trval a moje žena řekla: "Běž do toho!"
Tak jsem souhlasil, za předpokladu, že Jules se k nám připojí na violu.
Beztak to byla moje jasná volba.
Ale opravdu kuriózní je, jak jsme šťastně nešťastnou náhodou našli Roberta.
Řekni jim to sám.
Za den jsem měl odejít z Julliardu
a Daniel vystrčí hlavu z pokoje a říká:
"Roberte...
...nechtěl by sis s námi... zahrát nějakou skladbu,
jenom tak, však víš, na dobrou noc?"
Byl jsem. . . Ani jsem to nebral moc vážně.
Toho času jsem byl v prváku
a měl jsem v úmyslu jít studovat moderní kompozici.
Takže, druhé housle, hraní v kvartetu...
Nebyl jsem si jistý, jestli jsem na takový závazek připravený.
A přesto, od první noty to bylo...
...Pochopil jsem to.
Víte, bylo mi to jasné, ta...
...ta dynamika kvartetu a jak zvláštní to je,
jste-li částí skupiny.
To, že jste částí nějaké skupiny, je o tom, že se někým stáváte.
A to jsem asi v té době zatím nechápal.
Myslel jsem, že jsem jedinečný, chápete?
Ale ještě víc vzrušující bylo stát se částí něčeho.
A byla tam neskutečně nádherná žena,
která naproti mě hrála na housle.
Hrála jako by na tom závisel její život.
Byl jsem z ní úplně mimo.
"Šťastně nešťastná"? No, nevím.
- Roberte. - No?
Ráda bych, abys upustil od toho nápadu s alternováním.
Proč?
Protože je to pro kvartet nebezpečné.
Proč se to stane pokaždé, když...
Daniel nebude nikdy souhlasit s tím, že tě má doprovázet.
Já tedy nevidím naše role jako doprovázení.
Ne, to samozřejmě ne. Jistě ne.
Ale proč teď, proč z toho děláš problém právě teď?
Nikdy jsem nechtěl hrát druhé housle.
A nikdy jsem na to netlačil, protože... jsme byli v pohodě.
Prostě jsem to měl rád... Tu harmonii.
Já vím a vážím si toho.
Když Peter přišel s tím, že možná odejde...
Ale co když zůstane?
Stejně se budu chtít střídat.
Vzpomínáš si, když jsme začali,
že každá zkouška byla... neustálým objevováním?
Těšili jsme se, až tam zase půjdeme.
Hádali jsme se kvůli každé maličkosti.
Šli jsme si po krku kvůli každému tahu smyčcem.
"Myslím, že je to výš." "Je to dole."
"Myslím, že je výš." "Je to níž."
- "Je to výš." - Já vím, bylo to strašné.
- Chybí mi to. - Jo.
Chybí mi to nadšení.
Ani ti nedokážu říct, jak moc.
Daniel...
Daniel si myslí, že tvoje kvality nejsou pro první křeslo dostatečné.
Prosím?
Prostě je přesvědčený, že bys nebyl tak dobrý.
- Proč nejsi na mojí straně? - Jsem.
Proč se zastáváš jeho a nejsi na mojí straně?
O tom to přece není.
Podívej, vždycky jsme se shodli na tom, že budeme nestranní
v hodnocení určitých věcí, víš to.
No dobře.
Zcela nestranní.
Myslíš si, že bych nehrál první housle tak dobře jak Daniel?
- Ale, jdi. Myslím, že jsi... - Objektivně.
Myslím, že jsi úžasný houslista. Podle mě jsi... skvělý.
První, druhé... to pro mě není důležité.
- Pro mě ano. - Ale toto není o tobě nebo o mě.
- Je to o mě, ano. - Ne. Ne. Je to o kvartetu.
A myslím, že jsi...
...nejlepší druhý houslista vůbec.
- Nikdo není lepší na toto místo. - Teda.
No teda...
- Zastavil byste mi, prosím? - Nedělej to, Roberte.
- Každý si cení tvého přínosu. - Oh, Bože.
- Roberte... - Tady zastavte.
Kdy jste to s Danielem probírali?
Chtěl se setkat, abychom probrali, jak bychom mohli zůstat spolu, Rob...
Setkal jsem se s Gideonem...
...a řekl ne.
Nabídl jsi mu pomoc při hledání jiného čelisty, že?
Moc se mu líbí pracovat s Ninou.
No, to je jasné.
Měl šest jiných čelistů před Ninou, se kterými se mu to taky moc líbilo.
Během čtyřiceti let.
Dobrá, neboj se. Zítra promluvím s Ninou.
Ne, ještě ne. Uvidíme, jak to dopadne.
Možná bys měl znovu zvážit svůj odchod, Petere.
Pokud budeš schopen brzy hrát dobře, a my jsme o tom přesvědčeni,
byli bychom moc rádi, kdybys s námi mohl hrát dak dlouho, jak jen to půjde.
A co tak bez nějakých kompromisů? Kvalita nade vše.
Najdi nového čelistu a nasměruj Fugu někam jinam.
Teď, jestli ti to nebude vadit, si potřebuju odpočinout.
Cvičit, cvičit. Připravit se na to, co nám jde nejlíp.
Brzy máme vystoupení.
Nino, má Parkinsona.
Jo.
Asi nechtěl, aby to Gideon věděl.
Nejde to.
Není to dobré.
Hej.
- Ahoj. - Čau.
Udělala jsem tvou oblíbenou snídani.
Máš hlad? Musíš mít.
Omlouvám se za včerejšek. Mýlila jsem se. Mrzí mě to.
- Nemyslela jsem to tak. - Já... asi vážně páchnu.
Ale, to je v pohodě.
Chtěl bych jít do koupelny a dát si sprchu. Bude to jen chvilka.
Budu hned zpátky.
- Kde máš housle? - Co?
Potřebuju kalafunu. Nemůžu ji najít.
Nejsou vedle pohovky?
Nejsou tam. Ani nikde v ložnici.
Do prdele!
Zapomněl jsem je v tom baru.
Opravdu? V jakém? Zavolám tam.
Já to zařídím, dej mi chvilku. Jen co se osprchuju. Sakra!
- Čau. - Čau.
Díky.
- Vypadáš unaveně. - No.
Vyspal jsi se trochu?
Jen pár hodin.
Já jsem nezavřela oko ani na minutu, však víš.
Jen jsem tak ležela v posteli a do svítání myslela na nás dva.
Nemůžeme to dělat.
Nemůžeme...
Co se mezi námi stalo dnes v noci je vzácné, Roberte. Víš to?
Nepopírej naše city.
Jen musíš žít, musíš je chtít cítit.
Já vím, ale opravdu nemůžu.
Ahoj, Jules.
To je... Pilar.
My...
Pamatuješ? Říkal jsem ti o ní. Běháme spolu v parku.
Je fanynka Fugy.
Právě jsem byla na odchodu.
Můžete si se mnou vystřídat židli.
Zdá se milá.
Jo. Je... milá.
S tím alternováním jsi zašel
trochu daleko, nemyslíš?
- Chci říct, proboha... - Do prdele.
Je mi to líto.
Je mi to tak líto.
Bylo to... Byla to jednorázovka.
- Právě jsem to skončil. Je po všem. - Jo? Včera jsi mě podezříval.
Byl jsi na mě hrozně naštvaný,
že jsem mluvila s Danielem o zajištění naší budoucnosti...
Hodně mě ranilo, co jsi včera řekla.
- ...o budoucnosti kvartetu! - Řekla jsi, že nejsem dost dobrý!
Rozhodl jsi se komunikovat se mnou tím, že se vyspíš s jinou ženskou?
Já nejsem dost dobrý?
Je mi to u prdele, nějaké první housle...
Je to můj život!
- ...druhé housle, všechno je to o tvém egu. Hovadiny! - A housle jsou pro mě vším!
Je mi to ukradené!
Miluju tě.
Miluju tě víc, než cokoli na světě.
Musíš to vědět.
Udělal jsem hloupou chybu. Bože, úplně jsem to posral.
Prosím tě o odpuštění.
Vrátím se pozdě. Chci, aby tvoje věci byly do půlnoci pryč.
- Ne... - Jules...
Vypadni i s věcmi z domu.
Tady Daniel. Zanechte zprávu.
Danieli, mám novinky. Velmi dobré.
Gideon zavolal a změnil názor.
Mluvil jsem s Ninou. Počítá s tím.
Zavolám později. Měj se.
Dobrá zpráva. Nina se k nám připojí.
Petere...
Co se děje? Naštvalo tě něco?
Neumím si představit...
Nedokážu si představit hrát v kvartetu bez tebe, Petere.
Víš, cestovat bez tebe, vystupovat bez toho, že tě mám vedle sebe...
Nejsem si jistá, že to zvládnu.
Myslím, že to ani nechci.
Nemluv tak, prosím tě.
Když zemřela tvoje matka, udělal jsem velkou chybu,
že jsem dovolil, aby se kvartet rozpadl.
Měl jsem bojovat, najít nového houslistu,
měli jsme zůstat spolu navzdory všemu smutku.
Místo abych byl slabý, vystrašený a líný.
Neudělej stejnou chybu.
Buď statečná. Já jsem dostal druhou šanci.
Každému se to nepoštěstí.
Díky, že jsi mě pozval na vyjížďku.
Prostě to tady miluju.
Teď ti řeknu, co dělá Fugu tak skvělým kvartetem.
Dobrá.
Zaprvé, mají tebe.
Hypnotizuješ obecenstvo tou svou neúnavnou přesností.
Sledují tě tak, jak kobra krotitele hadů.
Takže... Pak... máte mého otce.
On přidá barvu, melodickou linku a rytmus.
Vždycky tě zvýrazní, ještě víc tě pozvedne,
ale nikdy tě nezastíní.
Je mnoho kvartetů s dokonalým prvním houslistou.
Ale jsou to druhé housle,
kvalita druhého houslisty, co dělá kvartet mimořádným.
A tvůj otec je fakt skvělý.
A pak je tu má matka.
Přidá vašemu zvuku takovou hloubku, kterou by tomu nedodal nikdo z vás.
Donutí tě k pláči a vůbec nevíš proč.
Je to snad zvuk zraněné duše?
Musela nabýt všech těchto schopností, aby byla
připravena dokonale posloužit třem pánům zároveň.
Jednoho miluje,
jeden je její partner
a po jednom touží.
To už je hrozně dávno, Alex. Před tím, než se rodiče dali dohromady.
No, jo. Jasně.
Jak myslíš.
A dokonalý čtverec se uzavírá mužem s obrovským srdcem a violončelem.
Když se zavřou vstupní dveře, jsou na řadě emoce.
My všichni se posadíme, připraveni na to, že nás to rozmete.
Prostě ideální kvartet.
Bravo.
Co hodláš dělat s Peterovým odchodem
a tím vším, co se děje mezi matkou a otcem?
Co se děje s tvými rodiči?
Roberte?
- Zdravím. - Ahoj.
Donesla jsem vám ty od Gagliana.
Skvělé.
Zkuste je. Máme chvilku, než aukce začne.
- Dobře. Dík. - Jasně.
- Ahoj, Jules. - Promiň, že jdu pozdě. Zdravím. Jsem Juliette.
- Ahoj. Brenda Franklin. - Těší mě.
- Mně také. - Díky.
- Jsem hned zpátky. - Jasně.
Děkuji.
Právě včas.
- Chceš je zkusit? - Ne, začni.
Spodní rejstřík má slušnou hloubku, bude ladit..
- Hřejivý zvuk... - ...velmi dobře s violou. Jo.
- Úžasný šnek. - Už chápu, proč je Alexndra chce.
Nádherné. Dovol, já se podívám.
Tělo je v dokonalém stavu.
- Určitě je nechceš vyzkoušet? - Ne, díky.
- Jo, měli bychom na ně přihazovat. -Rozhodně.
Můžeme si promluvit?
Přišli jsme sem kupovat housle, Roberte.
Můžeme to probrat?
Už jsme to probrali.
No, ještě jsme to nedořešili.
Myslím, že to je ten problém.
Prožili jsme vedle sebe intenzivních 25 let života.
Myslím si, že si to zaslouží trochu víc prodiskutovat.
A chci říct, že všechno to společné žití a hraní...
Oba jsme věděli, že to nebude jednoduché.
A bylo to úžasné, i když jsme taky měli dobré i špatné chvilky.
Ale celkově si myslím... Myslím, že naše manželství je dobré.
Takže nemůžu uvěřit, že jedna politováníhodná událost to celé zničí.
Miluji tě k zbláznění od okamžiku, co jsem tě poprvé spatřil.
Ale vždy jsem se někde uvnitř obával, že ty ses cítila být ke všemu donucena.
Že by sis mě nevzala, kdybys neotěhotněla.
Protože ve všech možných ohledech, jsi do toho nešla nikdy naplno.
Ne úplně.
A já jsem se s tím naučil žít, s nadějí,
že snad jednoho dne se mi konečně přiblížíš.
Vzdal jsem se mých snů o komponování i dělání jiných forem hudby.
A udělal jsem to rád, bez výhrad, pro nás.
Abychom byli spolu.
Hráli spolu a měli dítě.
Miluješ mě opravdu?
Nebo jsem se ti jen hodil?
Dobrý otec, dobrý manžel. Dobrý hráč na druhé housle.
- Jsou skvělé, že? - Jo, perfektní.
Budeme na ně přihazovat.
- Skvěle. Hodně štěstí. - Děkujeme.
- Budeme začínat. - Jasně.
Tyto jsou hodně dobré, pane.
Nejsou špatné. Vůbec ne.
A co tyto?
Ve skutečnosti je nemá od tohoto koně.
Dováží je z celého světa.
- Tyto jsou ze Siberie, že? - To máte pravdu.
Podívejte, svážu vám ty nejlepší vzorky, co mám
a cokoli nepoužijete, mi můžete poštou poslat zpět.
Díky, Jacku.
"Toto je Siberia." Co to všechno znamená?
Na smyčec se nedá použít jen tak ledajaký materiál.
Sebemenší rozdíl ve struktuře ti může úplně
změnit barvu zvuku nástroje.
Co se děje?
Jsi posedlý.
Jsi naprosto posedlý.
Asi jo.
Je ti zima?
Proč jsi se nevěnoval sólové kariéře?
Nechtěl bych být součástí takového obchodu.
Jako sólista zkoušíš s orchestrem třikrát, možná čtyřikrát
a jednou nebo dvakrát vystoupíš.
A to je všechno. A zase další město, další dirigent a orchestr.
Minulou sezónu jsme slavili 3 000 společně odehraných koncertů.
Díky čemuž se sice cítím trochu jako vykopávka, ale...
Je jen jediný způsob, jak najít smysluplné interpretace.
Skvělí skladatelé, když chtěli vyjádřit
své nejniternější myšlenky, pocity...
...jít až na dno svých duší,
vždy to vyjádřili stejně, vždy to byl kvartet.
Jestliže byli dost odvážní... Alex...
Co to děláš?
Musíme vzít ty vzorky.
Opravdu úžasný Gagliano se štípanou zadní deskou.
- 14 tisíc právě teď po telefonu. - Přihoď.
- 14 tisíc za kus z roku 1820. - Jak vysoko jsme ochotni jít?
Patnáct.
- Zatím jsme na patnácti tisících. - Přihoď.
Patnáct isíc dolarů. Šestnáct tisíc.
Děkuji, tam napravo. Dámě s opravdu nádherným kloboukem.
16 tisíc po mé pravici.
Je to 16 tisíc dolarů. Nyní přihazujeme k 16 tisícům.
Zvedni ruku.
Jules, nechtěl jsem tě tam předtím nějak naštvat.
- Gagliano... - Dvacet!
- 20 tisíc dolarů tam u uličky. - Jestli už jsem mimo hru, řekni mi to.
20 tisíc dolarů tam vzadu. Je to od dámy vzadu.
- 21 tisíc, 21 tisíc dolarů. - Dvacet pět!
Dvacet pět tisíc, dvacet pět tisíc opět pán u uličky.
25 tisíc. Dá někdo 26 tisíc? Dá někdo víc než 25?
Jsme na 25 tisících. Nikdo nenabídne víc?
25 tisíc dolarů, naposledy... Prodáno za 25 tisíc dolarů.
Blahopřeji vám, pane. Získal jste kvalitní housle od skutečného muzikanta.
Jules!
Jules, počkej!
Prosím, vydržíte chvilku?
- Zastav se. - Díky.
Co chceš? Co vlastně chceš, Roberte?
Co po mě chceš, abych ti řekla?
Že jsem tě vždy milovala,
ale teď prostě nejsem schopna to dávat najevo způsobem, jaký by sis přál.
A popravdě, vlastně nevím.
Nevím, jestli tě miluju. Ani nevím, jestli už ne.
Nevím, jak se cítím.
Musíš mě teď nechat.
Kdo je to?
- Daniel. - Ahoj.
Pojď dál.
Co sis myslel, Roberte?
Ohrozíš své manželství, náš kvartet. Kvůli čemu? Kvůli jedné noci?
A co ty?
Co já?
Scházet se tajně za mými zády s Juliettou.
Ve snaze zmanipulovat mou ženu proti mně.
Nebuď přece směšný. Nikdo nikým nemanipuluje.
Ty jsi prostě zašel příliš daleko.
Někdo tě musel přivést ke smyslům, to je vše.
Ve skutečnosti se mi vlastně poprvé
po hrozně dlouhé době smysly vracejí.
Skutečně?
Zůstat někde, kde mě neuznávají?
To už ne.
Jsi vynikající houslista.
Moc rád s tebou hraju. Vážně moc rád.
Nemůžeš vést kvartet, člověče.
- Nejsi dostatečně ukázněný... - Myslíš, že jsi lepší...
- ...nejsi tak motivovaný. - ...než já.
Jen to prostě v sobě nemáš a to je v pohodě. Je to dobře.
Myslíš si, že jsi lepší než já.
Kdy jsem to řekl?
Pleteš se.
Víš, být posedlý cvičením ještě neznamená dokonale hrát.
Vlastně je to pak úplně jakoby bez života.
Je to bez života... a monotónní
a sebeobdivující a je to hraní na jistotu.
Proboha, Roberte, přestal bys být tak dětinský?
Ano, vím, že procházíme náročným obdobím...
Celý kvartet jde tam, kam nás nasměruješ.
Jo, protože tomu rozumím.
Celý kvartet hraje způsobem, jakým hraješ ty.
A je to pořád stejné, pořád dokola a dokola!
Je mi přes čtyřicet. Hrajeme spolu už od doby, kdy nám bylo něco přes dvacet.
A proto jsi převzal kontrolu nad kvartetem.
Pokud spolu vydržíme, teď, když máme i Ninu...
Proto jsi převzal kontrolu.
My jsme tě nechali, abys převzal kontrolu nad kvartetem.
Já jsem tě nechal!
Medvědí služba.
Ty dokonce ani nejsi ochotný hrát Beethovena bez not.
- Uvolni uzdu vášním, člověče? - Uvolnit uzdu?
Jasně. Udělej to! Čeho se bojíš?
Máš nás tam tři, co ti budou krýt zádek.
Popusť uzdu své vášni.
Teda.
"Od starých se očekává, že zemřou.
Nikdo je moc neoplakává.
Staří lidé jsou jiní.
Jsou pozorováni zraky lidí, co chtějí zjistit, kdy...
Lidé je sledují bez zájmu.
Ale staří lidé poznají, kdy někdo starý umře."
Pojď nahoru, mami.
Do prdele.
Co?
- Moje máma. - Cože?
- To není sranda, Alex. - Já nekecám.
- Fakt to není vtipné. - Jde sem.
- Tvoje máma? - Jo.
Panebože, musíš se obléct.
- Haló? - Ahoj, to jsem já.
Jen si vezmu věci a potkáme se dole.
Ráda bych šla nahoru podívat se na tvůj byt.
Mám hroznou chuťna kafe a žádné tady nemám.
Hned potom se na něj stavíme, Alex.
Dobře, pojď nahoru.
Tudy ne, jde nahoru po schodech.
Danieli, budeš muset vylézt oknem.
Danieli, fakt mě to mrzí, ale jiná možnost není.
Promiň.
Do prdele, jdi, jdi...
Alexandro!
- Ahojky, promiň. Ty dveře... - To nic.
Jak se máš?
- Dobře. - Vypadáš skvěle.
- Pěkné, pěkné. - Jo?
- Přinesla jsem něco do bytu - Díky.
- Je to Madeleines. - Hned to otevřu.
Tak jak se ti tady bydlí?
- Skvěle. - Jo?
Jo, jsem tu šťastná.
To je dobře. Připomíná mi to Soho před dvaceti lety.
V neděli jsme byli s tátou na večeři.
Takže ti asi řekl, co se mezi námi děje.
Je moc nešťastný.
Nevím, proč ho tak týráš.
To ti řekl on?
Ne, ne. Táta by o tobě nikdy neřekl křivého slova.
Co tvůj otec udělal, je pro mě naprosto nepřijatelné,
Alexandro. A je to špatné.
Když s ním jednáš jak s kusem hadru,
nediv se, že se začne zajímat, jaké je to někde jinde.
Kus hadru? Nemáš ani ponětí, jaký je náš vztah, Alexandro.
- Vím, co vidím. - Řeknu ti, co vidím já.
Danielovo auto... na ulici.
Co dělal v tvém bytě?
Učí mě.
Hru na housle, doufám. Protože máš pěkně rozházenou postel.
Nebudu ti lhát.
Dobře.
Daniel a já se milujeme.
Nemilujete. To je směšné.
Ty žárlíš.
Proč jsi na mě tak zlá?
Co jsem ti udělala, že se mnou tak mluvíš?
Nebo jsme tě opravdu tak rozmazlili? Je to tím?
Myslíš, že jsem měla pohodu?
Myslíš si, že to byla sranda mít za rodiče dva potulné hráče kvartetu,
kteří sedm měsíců v roce byli na cestách?
A vždy jsem na zadním sedadle pouze zabírala místo houslím a viole?
Pořád. Je to sranda? Připadá ti to tak?
Vždy jsi pro nás byla na prvním místě.
To je kravina! Nesmysl! Jen slova, nic víc.
Kdyby to byla pravda, nejezdili byste tolik na turné.
- Nemohli jsme... - Měli jste se víc zajímat
o to, co se děje se mnou.
Ne stále jen hledat dokonalý prstoklad pro Haydnův kvartet.
Dělala jsem, co jsem mohla. Snažila jsem se být dobrou matkou.
Chtěla jsem být perfektní, ale znáš muzikantský život.
Zkoušení, cvičení a vystupování.
Bohužel, takové to budeš mít taky. Uvidíš.
Nebudu.
Protože takovým způsobem bych nikdy nevychovávala dítě.
Je mi to líto.
Kdyby se to stalo mně, kdybych byla na tvém místě...
...šla bych na potrat.
Jak můžeš být tak krutá?
Riskovala jsem všechno, abych tě mohla mít.
Chápeš to?
Máš vůbec ponětí, jaké to je, co?
- Jo. - Nemáš.
Ale zas moc dobře vím, jaké to je vyrůstat s takovou zkurvenou matkou!
Ó, proboha.
Jsou to zasrané šestnáctinky, Steve, přestaň je natahovat.
Lidi, můžete se dohadovat, ale dělejte to slušně, prosím...
...abyste se nezasekli v omylech.
Když jsem byl ve vašem věku, potkal jsem skvělého Pabla Casals.
Byl jsem tak vyplašený, že jsem skoro nemluvil.
Musel to vycítit, protože...
...místo povídání mě požádal, abych zahrál.
Chtěl předehru k Bachově čtvrté suitě.
Soutředil jsem se, hluboce nadechl, začal a noty mi naráz všechny plavaly
ve vzduchu a bylo to to nejhorší provedení, co jsem kdy zahrál.
Hrál jsem tak špatně, že jsem v polovině musel přestat.
"Bravo," řekl. "Výborně."
Pak mě požádal, abych zahrál Allemande. "Druhá šance," pomyslel jsem si.
Nikdy jsem nehrál hůř.
"Nádherné, úžasné!" chválil mě.
A když jsem tu noc odešel, cítil jsem se kvůli tomu vystoupení hrozně,
ale co mi opravdu vadilo, nebylo moje hraní, ale Casals.
Ta neúpřímnost.
O mnoho let později jsem ho potkal v Paříži
a tehdy už jsem hrál profesionálně, tak jsme hráli spolu.
Stali se z nás známí, a tak jednoho večera u sklenky vína
jsem se mu přiznal, co jsem si myslel o těch jeho blábolech celá ta léta.
Hrozně se naštval, naráz se choval úplně jinak a popadl své čelo.
"Poslouchej," řekl. A zahrál tuto pasáž.
"Chceš říct, že jsi to nehrál takto? Tímto prstokladem?
Hrál. Bylo to pro mě něco nového a bylo to dobré.
A nehrál jsi snad tuto pasáž s takto postaveným smyčcem?"
Casals uměl vyzvednout dobré věci, věci, které se mu líbily.
Uměl povzbudit. A to ostatní, to nechme pitomcům,
nebo jak se to řekne španělsky, kteří posuzují věci podle počtu chyb.
"Mám být za co vděčný a vy musíte být také," řekl.
"Kdyby jen za ojedinělou frázi, za jeden vynikající moment."
Co vy na to?
- Teda. - Ano. Teda. Pablo Casals. Šampion.
Ještě jednou. Dejte do toho cit. Procítěně!
Ahoj, dovolali jste se Robertovi a Juliette.
Nikdo z nás není momentálně k zastižení,
nechte nám, prosím, vzkaz, až uslyšíte pípnutí. Díky.
Jules, tady Robert... Léky zabírají.
Jsem v pořádku.Mohu hrát.
Zkouška je u mě v úterý. Danielovi zavolám. Měj se.
Co? Je to dobré. Dostáváme se tam. Má to energii.
Nemohu přijít na to, který přechod se mi líbí víc.
Velmi se mi líbilo, jak jsi to udělala teď. U toho bys měla zůstat.
Myslím, že by to měla udělat, jak to chce ona sama.
- Pokračujme. - Jo.
Jasně. Pokračujme. Jdeme dál. Pohněme se.
Vadí ti něco, Roberte?
Co se děje?
Informujte mě.
Ve čtvrtek máme koncert.
Asi by bylo nejlepší nechat teď osobní věci stranou.
Proboha! Nejlepší by bylo, kdybys držel tu svou zasranou hubu.
Mohl by ses kontrolovat, Roberte?
Nemyslíš?
Ty se kontroluj, Danieli.
To sis nemohl najít na sex dceru někoho jiného?
Co?
Cože? Co jsi to udělal?
Alex a já jsme spolu.
Je to tak, jak to je, Roberte.
Spal jsi s ní?
Jsme zamilovaní.
Neměl jsem to v úmyslu, prostě se to stalo. Je to tak, Roberte.
Posaď se!
Přestaň. Nedělej to. Ne v mém domě, prosím.
To stačí. Ven. Všichni. Přestaňte.
- Je ti líp? -Hned odejdi, prosím.
- Ona není tvůj majetek. - To já jsem tvůj majetek.
Jsem tvůj majetek. My všichni jsme jen tvůj zasraný majetek.
Zdá se mi, že tvůj život je úplně v prdeli!
Poprvé za mnoho let někoho miluju, a víš ty co?
- Tentokrát se toho nevzdám. - Nech toho, Danieli, přestaň.
Je mi z celé té vaší bandy zle. Ven.
Mrzí mě to.
Nemáte žádnou úctu k hudbě.
- Měla jsi mi to říct. - Jeden jak druhý.
- Mrzí mě to, Roberte, počkej. - Žádný respekt.
Jdu nahoru. Až se vrátím, chci, abyste byli pryč.
Nechoď za mnou! Měla jsi mi to říct!
Zapomeň na koncert. Nebude žádný koncert. Nic.
Nemůžu tomu uvěřit.
Když jsi mě před 25 lety požádal, abych ti pomohl se založením kvartetu,
chápal jsem, co znamená být o tolik starší.
Věděl jsem, že jednoho dne budu muset odstoupit.
Ale nikdy jsem si nepředstavoval, že by to mohlo být tak těžké.
A ve stejnou dobu sledovat, jak se nám kvartet před očima rozpadá.
To není maličkost. Je to noční můra.
Pro mě je to stejné.
Musíš ten vztah ihned skončit.
Ať už si myslíš, že to je cokoli.
Cokoli si myslíš, že děláš... Prostě to ukonči.
Ne.
Ne. To nemůžu.
Potom jsi se za celé ty roky společné práce nic nenaučil.
Styď se.
Když se na ty obrazy podíváš určitým způsobem,
je to jako by se ti otevřely.
Možná se ti podaří i vstoupit dovnitř a setkat se s lidmi na obraze.
Stále jsou tady, sledují nás, poslouchají.
Miriam cítila, že se s nimi dají vyměňovat myšlenky.
Tento měla obzvláště ráda.
A co ti Rembrandt říká dnes?
"Jsem boss. Jsem králem všech malířů. Jsem skvělý a jsem si toho vědom.
Stárnu, ale stále cítím, že jsem na vrcholu sil."
Podívej na ten zastíněný pohled. Jak je silný.
Vypadá trochu hloupě v těch zlatých šatech a tak. Ví o tom,
ale jeho tělo a mysl ho nezradilo. Ještě ne.
Je to inspirující.
Moje tělo a mysl, to je jiný příběh.
Ty léky, které beru, nebudou zabírat zas tak dlouho.
Za nějakou dobu budu úzkostný, začnu si vymýšlet různé věci
a potom budu závislý na ostatních.
Budou mě krmit, oblékat, koupat.
Teď nejvíc přemýšlím o tom, jak se tomu vyhnout.
- Stal jsem se zátěží. - Petere, ty nikdy nebudeš nějaké břemeno.
Chci se o tebe postarat.
Máš kvartet.
Staráš se o Roberta a Alexandru, musíš je vést, pečovat o ně.
Tak tě prosím - udrž kvartet pohromadě.
Udělej mi radost.
Jo?
Narodila jsem se v New Yorku, v roce1963.
Moje matka, Frangoise Reynaud, hrála v kvartetu Hudson String s Peterem.
Byli nejbližší přátelé.
Potom má matka zemřela a kvartet se rozpadl.
Zemřela při porodu.
Studovala jsem u Gil Breton, až do mých šestnácti,
kdy mi Peter zařídil studia na Juilliardu a stipendium.
Potom jsem se přestěhovala sem a společně s Miriam mi nabídli, abych žila s nimi.
Byla jsem šťastná, stali se mojí rodinou.
A pravdou je, že vše dobré v mém životě
se stalo jen díky neuvěřitelné lásce, které se mi dostalo.
Založili jsme Fugu a pak jsem potkala Roberta.
Zakrátko jsme měli dceru, malinkou holčičku.
Alexandru.
Myslím, že ona je ta nejvíce talentovaná v naší rodině...
Určitě o ní uslyšíte, brzy se o tom přesvědčíte sami.
Mnoho let jsem strávila na cestách a je velmi náročné...
- Jsi v pořádku? - Jo.
Tak jo.
Otevři to.
Jsou pro tebe.
Otec říkal, že se vyšplhaly až na 25 táců. To nemohu přijmout.
Ne, ne. S tím si nedělej starosti.
Patří jednomu příteli, který mi dluží laskavost.
Můžeš je používat tak dlouho, jak budeš chtít.
A toto jsem vyrobil speciálně pro tebe.
Vyzkoušej ho.
Danieli, můžu s tebou na chvilku mluvit?
Jo, jasně.
Co je?
Jsi úžasný muž.
Jsi skvělý.
Obdivuji tě a myslím si,
že jsi snem každé dívky, která má na to být s takovým mužem.
Nemyslím si, že já bych ní teď mohla být.
To kvůli tvým rodičům, že?
- Ne. Ne. - Je to kvůli nim. Kvůli otci.
Je to moje rozhodnutí.
Neměli by se mezi nás plést.
Je to Fuga, Danieli.
Co?
Fuga je ten důvod.
Fuga?
Chceš skončit všechno to, co spolu máme, kvůli kvartetu. To je blbost.
Alex, pochop. Je to šílené.
Vždyť jedno nemusí být na úkor druhého.
Jo, ale bude to tak.
Víš, nikdy bych si to neodpustila. A ty také ne.
- Nemůžeš... - Alex, zpomal. Dobře? Uklidni se.
Je to v pohodě. Bude to v pořádku.
- Já se o to postarám. - Ne, ty mě neposloucháš.
Hodlám si vážně promluvit s tvými rodiči.
Jestli se nedokáží smířit s tím, co je mezi námi,
už nemám zájem dál hrát s takovými lidmi. Chápeš to?
Založíme nový kvartet.
Nový. Ty a já, Alex. Ty a já.
- Máme Ninu. - Danieli, to je právě ono.
Zkouším s tebou mluvit, snažím se ti říct,
že už to pro mě skončilo. Je po všem.
Odejdi.
Jdi pryč.
Danieli?
Danieli...
Dámy a pánové, musím skončit.
Moji přátelé hrají tak rychle, že se jich nedokážu držet.
Je to vlastně Beethovenova chyba, že trval na tom, abychom hráli...
...Opus 131 attacca, bez zastavení.
A já potřebuju pauzu. Nina Lee...
...úžasná čelistka...
...přítelkyně celé Fugy...
...mě nahradí pro zbytek dnešního programu
a doufám, že nejen pro tento večer.
Nino, prosím.
Bylo mi opravdu potěšením pro vás hrát celé ty roky...
...společně s Robertem, Danielem a Juliettou.
Děkuji. Děkuji vám.
A pro Miriam... Moje žena je tam nahoře...
Děkuju ti, moc mi chybíš a stále na tebe myslím.
Uvidíme se.
Sedm vět.
Všechny jsou propojeny.
Člověk nemůže hnát divoké koně sedmou větou,
aniž by je osedlal během šesté věty.
Takže, s vašim laskavým svolením, dámy a pánové, se nyní vrátíme o pár taktů zpět.
Děkuji vám.
s vírou v laskavou toleranci hudebních odborníků pro vás anglické titulky přeložila cricket277